Da, chiar mă urmărește.
Stă-n tufișuri în fața apartamentului meu din Queens.
E excitata Harriet sub acoperire.
Maică-mea locuiește acolo și e îngrozită de ea.
- Înțeleg, sunt sexy. - Ești. Abia-mi țin pantalonii pe mine.
Aș sări să te încalec ca pe o bicicletă închiriată.
Și cu asta zic că după ce-mi dau drumul, vreau să te părăsesc pe Strada 14.
Îți zic, frate. Mă sună non-stop.
- Poate vrea să-și recupereze cardul. - Bum! C. Bradshaw marchează.
Încă n-are vârsta potrivită să primească un credit.
- Avertizare! - Glumele despre sex cu minori
nu sunt niciodată permise, mai ales dacă e o glumă așa proastă.
Che, vreau să revin la ceva ce-ai zis care mă provoacă, pe mine, personal.
- Sigur, ce? - Bicicletele închiriate.
- Și pe mine, Carrie. - O, Miss Cis e incendiară azi.
Ador că-ți aduci pisica!
- Hei! Bună treabă, azi. - Mersi, da.
Am dat câteva poante.
Dacă n-ai fi în doliu, aș glumi 20 de minute despre tine zicând "poante".
Păi... slavă Domnului că a murit soțul meu!
- Cum te descurci? - Știi, a fost...
Au fost câteva săptămâni grele,
dar îmi spun încontinuu că măcar eram fericiți.
La sfârșit. Nicicând nu fuseserăm mai fericiți!
- Doamne, nu te întristează mai rău? - În mod ciudat, nu. Mă...
Mă ajută.
Sunt fericită, dar tristă.
- E uimitor cum privești situația. - Mă rog, de asta mă agăț.
Deci...
- Ne vedem la filmarea pentru Netflix. - Nu, frate, nu-i nevoie să vii la asta.
Tu ai venit la înmormântare. Vin și eu la spectacolul tău de comedie.
În plus, mi-ar prinde bine niște poante.
Am ascultat podcastul ieri.
- Serios? Sunt șocată. - N-am zis "niciodată".
- Un amestec plăcut de polemici și bășini. - Mersi.
Să-mi amintești să nu-ți cer vreodată să-mi prezinți cărțile.
Iar Che are simțul umorului.
Mă bucur că tu crezi asta,
fiindcă vineri mergi cu mine la spectacolul său de comedie.
Serios?
Super!
Azi pari un pic mai bine.
Simt că am intrat în linie dreaptă cu triada morții.
Și care-i acea triadă?
Noaptea îngrozitoare, înmormântarea, iar acum, citirea testamentului.
Apoi mergem la prânz. Azi poate o să și mănânc.
- Bine. Faci progrese. - Asta-i povestea mea și nu o dezmint.
Va continua cu donațiile anuale
către Memorial Sloan Kettering, New York Public Theater
și Preservation Hall din New Orleans.
Îi plăcea jazzul.
- Norman, e soția ta, iar. - Am cerut să nu fiu deranjat, mulțumesc.
- Unde rămăseserăm? - Nu-i răspundeai soției.
Scuze. Ne-am certat.
Și acum mă caută pe Apple Watch.
Aș face bine să răspund, sunt în maison du chien.
Așa se zice "coteț" în fandosineză.
Vrei să vorbești numai tu sau mă asculți și pe mine?
- Gloria... - Știu, ești așteptată la un prânz.
Știu. Bine. Deci...
- Salut! - Stanford! Bună, ce faci aici?
Am venit la prânz. Carrie m-a invitat.
De ce, e o problemă?
Nu, sigur că nu. Doar că...
rezervasem o masă pentru trei.
Nu cred că va fi o problemă. La o masă de trei încap mereu patru.
Ba nu.
Crede-mă. Știu de când lucram la Odeon.
Masa de trei persoane e mereu și de patru.
Nu cred că ai servit vreodată la mese.
Am fost amfitrion în anii '80, când explodase consumul de cocaină.
De unde crezi că-l știu pe Bret Easton Ellis?
Bine, nu contează.
Mi-a fost foarte greu
să găsesc un loc în care Carrie să nu fi fost ori cu Big, ori cu Samantha,
deci, nu vreau să fiu dificilă.
Gata, asta durează de ani buni,
deci o s-o zic pur și simplu:
tu crezi că eu nu fac parte din cercul apropiaților.
Așa e.
Terapeutul meu crede că e din cauză
că te simți amenințată de relația mea cu Carrie.
- Ai vorbit despre mine la terapie? - A venit vorba.
Un gin cu limetă!
Sigur.
Nu trebuie decât să-l plimbi. Da.
- Iisuse! - Bine. Am ajuns la ultimul dar.
"Prin prezenta îi las moștenire un milion de dolari lui..."
Miranda?
Vrei să mă ajuți?
De ce?
Care e...? Am găsit. "Un milion de dolari pentru..."
De unde atâta dramă? Care-i scopul caritabil?
- Natasha? - Fosta lui soție.
- Ce e asta? - N-am știut nimic despre asta.
Din experiență, când oamenii au treburi neterminate,
au tendința să pompeze bani în ele. Da.
Norman, încetează cu nenorocitul de telefon!
Mi-era bine.
- Nu mi-era bine înainte de asta? - Da, ți-era.
- Remarcabil de bine. - Eram impresionat.
Făceam podcastul, mă spălam pe cap.
Da, nu mâncam și nu dormeam,
dar măcar aveam o părere bună despre căsnicia mea.
Iar acum sunt doar una dintre soțiile de care el avea grijă.
Cea mai proastă masă de patru.
- Primisem o masă mult mai bună. - Las-o baltă, Charlotte!
Poftim, facem schimb de locuri, sunt obișnuită să fiu lovită din spate.
Nimeni nu schimbă locuri. Bună! Te rog, poți fi mai atent?
Îi tot lovești scaunul. Și, te rog, încă un Cabernet.
- Ce caută ea în testament? - E întrebarea de un milion de dolari.
- Da, un milion de dolari. Alo? - Calmați-vă toți!
După impozite rămân doar 450.000.
Adică o tonă de bani.
Pe lângă o înțelegere de divorț care cred că a fost generoasă.
Nici măcar nu contează banii.
Aș fi fost la fel de supărată și dacă-i lăsa doar zece dolari, dar...
Ce caută ea acolo?
El chiar i-a distrus viața.
Ba nu i-a distrus viața. Am văzut-o la Bergdorf, înainte de pandemie.
- Cum arăta? - Ca una a cărei viață nu fusese distrusă.
La naiba cu ea, cu viața ei nedistrusă și cu milionul ei de dolari neimpozitat!
În primul rând, nu. Nu facem asta. Ea n-a greșit cu nimic.
Eu sunt cea care a avut o aventură cu soțul ei.
Cu tine a fost mai întâi.
Deci practic, ea te-a înșelat înainte ca tu să o înșeli.
- Doamne, ești o prietenă bună. - Serios, unde mi-e vinul?
Și de ce a păstrat secretul?
Nu i-a spus nici măcar Gloriei, iar ea-i știa și grupa de sânge.
Nu lăsa asta să te macine.
Tu și Big erați cel mai fericit cuplu pe care-l cunosc.
Scuze, nu vă supărați.
- Nu. - Nu face nimic.
Mersi. Și eu credeam că suntem bine,
dar atunci, de ce se mai gândea încă la ea după atâta timp?
Și care e treaba lor neterminată?
Nu pot să cred!
Big nu mai e, iar Natasha s-a întors.
- Știai măcar că au păstrat legătura? - Cine a zis că au păstrat legătura?
Sau nu.
Ai meritat-o pe asta.
"Alexander a oftat ușurat,
încântat că lucrurile mergeau bine măcar cu unul dintre părinți.
Pe de altă parte, cu mama nu era la fel de ușor. A pregătit..."
Poți să te dai un pic la o parte, micuța mea fată? Cad din pat.
Urăsc să-mi spui așa.
Păi ești micuța mea.
Și vei fi mereu micuța mea, indiferent cât de mare te faci.
Nu vorbesc de partea cu micuța.
Vorbesc de partea cu fata.
Ce vrei să zici?
Nu mă simt ca o fată.
Păi...
uneori nici eu nu mă simt ca o fată.
Lily? Nu-i așa că uneori nici tu nu te simți ca o fată?
Eu niciodată nu mă simt ca o fată.
Sunt bine!
Știu că e greu.
- Ce ai în bol? - Semințe de chia.
- Sunt pline de antioxidanți. - Tare!
Mamă? Astea-s toate bilele cu lapte de malț?
Da. Folosește lingura. Nu știu pe unde ți-au umblat mâinile.
A fost o idee proastă să-i lăsăm să facă sex în casă?
De ce? Ai o mașină a timpului?
Laptele integral e mai sănătos ca cel degresat, mai ales pentru oase-mbătrânite.
- Pardon? - Nu te supăra. Adică...
Și eu îmbătrânesc.
Asta înseamnă să fii viu.
- Am adoptat-o din greșeală? - Nu știu.
- Alo? - Alo?
- Du-te la culcare! - Du-te la culcare!
Doamnă, am livrat două baghete și o franzelă cu maia. Care-i problema?
Cum adică n-a fost sexy curierul?
Era extrem de sexy.
Sexy nu e ceva subiectiv. Ori ești, ori nu ești.
Mulțumesc! Doamne, orașul ăsta!
- Locul ăsta e super, unchiule Anthony. - Nu te atașa prea tare, e închiriat.
Trebuie să plecăm de aici la cinci. Atunci apar scârbele de vegani.
Cine s-ar fi gândit că toate astea
au venit de la o singură maia puturoasă din bucătăria ta?
Când au închis toate sălile în timpul Covidului,
a trebuit să-mi ocup timpul cu alt lucru manual.
Cum adică lucru manual?
Adică un lucru pe care-l faci cu mâinile. Cum faci tu acum.
Apropo de puturos.
Și o spun cu iubire: mai puțin skateboarding, mai mult deodorant.
- Da, mă uit la tine, fată mică. - Anthony!
Poți veni până afară
să-mi povestești despre bucătăriile de pe hol?
Să fim serioși!
Știe că o iubesc și trebuie să audă asta.
Nu despre aia e vorba.
Rose mi-a zis aseară
că nu vrea să i se mai zică fată.
Că nu se simte ca o fată.
E copil. Ignoră.
- Sunt mama ei, nu pot ignora. - Cine zice?
- Toată lumea. - La naiba cu toată lumea!
Când avea șase ani, ți-a zis că e câine.
Acum e câine? Nu.
Dar nu pot ignora asta.
Iar când avea șase ani, am pus un bol cu apă pe jos o săptămână.
- Ești prea indulgentă. - Deci...
Tu nu crezi că înseamnă ceva?
Cine știe? Când eram mic, îmi doream să fiu Clopoțica.
Mi-a decupat mama găuri în uniformă ca sa aibă loc aripile? Nu.
- Poate ar fi trebuit. - Și ce?
M-aș fi transformat în zână? Nu răspunde. E prea ușor.
Stai! Nu știu cum să gestionez asta
și vreau să procedez corect.
Și așa vei proceda, când sau dacă va sosi timpul.
Și o să vă stau alături ție și lui Rose la fiecare pas.
Dar acum, e doar o maia micuță.
Cine știe ce-o să iasă?
Relaxează-te! Și cumpără-i deodorant.
Nu. L-am văzut. Mizerie. Ieși!
Așa.
Sunt aproape gata.
Vrei afinele congelate și semințele de chia sau ai terminat cu ele?
Semințele de chia sunt o prostie. Una mi-a rămas în dinți toată ziua.
La ce ne uităm?
Mă gândeam la emisiunea daneză
despre care zic toți că e ciudată, dar merită.
Bună! E totul bine?
Știai că Big a avut un câine pe nume Gogie?
Nu știam. De ce?
E preludiul la motivul pentru care am luat-o razna azi.
Am nevoie de detalii.
Mă uitam prin lucrurile lui
și singura poză pe care am găsit-o în portofelul lui
era a unui câine despre care n-a vorbit niciodată.
Și un card de fidelitate de la Pinkberry.
Nu l-am văzut mâncând de la Pinkberry nici măcar o dată.
Sau să folosească un card. Deci, ce altceva nu știu?
Pari un pic agitată.
Păi sunt. Toată ziua am înnebunit din cauza lui și a Natashei.
Și am decis că singura cale de a scăpa de acest sentiment...
- Ce sentiment? - Că ar fi ceva ce eu nu știam.
Am decis că pentru a depăși momentul, cel mai bine pentru mine
e să o privesc în ochi pe Natasha și să avem o conversație matură.
- Așa că i-am trimis un e-mail. - Stai... Serios?
Da, sigur.
Și n-a fost ușor. Primul e-mail s-a întors înapoi,
fiindcă se pare că și-a luat un serviciu pompos la Mina Minetti,
care e, dacă-ți poți imagina una ca asta,
divizia exclusivistă a lui Brunello Cucinelli.
Vorbele acestea nu înseamnă nimic pentru mine, dar acum vreau paste.
E un producător de cașmir.
Al șaselea stadiu al doliului este hărțuirea. În caz că erai curioasă.
- E bine de știut. - Deci i-am trimis e-mail la...
Îți zic exact.
La aproximativ...
Da, 13:40 azi și nimic. Nicio vorbă.
Ce persoană nu răspunde unei soții îndoliate?
Una ocupată? Au trecut doar câteva ore.
- Carrie, ai dormit azi-noapte? - Nu, sigur că nu.
Trebuia să-i fi dat și apartamentul.
Fiindcă nu mai pot dormi aici. E bântuit.
De el. De ea. De Gogie.
Pinkberry.
Auzi? Vii? Mai am puțin și adorm.
Stai un pic! Tocmai am găsit-o pe Instagram.
Doamne! Bine. O să-i trimit mesaj direct, în caz că n-a primit e-mailul.
Eu zic să o mai lăsăm o zi.
- Cred că e bine că i-ai trimis e-mail... - Prea târziu, i-am trimis deja.
La naiba!
- Acum mi-e frică. - Nu-ți fie frică.
Tu... Tocmai ți-ai pierdut soțul.
E om, o să răspundă cu compasiune.
Ai dreptate.
De ce mă tem?
Big e mort. Cel mai rău lucru s-a întâmplat deja.
Doamne, tocmai m-a blocat pe Instagram!
Bine, e o cățea nenorocită.
Am încercat să rezolv cu demnitate.
Zise femeia ascunsă într-un SUV cu geamuri fumurii.
Nu mi-a dat de ales.
M-a blocat pe Instagram, nu pot da de ea prin e-mail.
Trebuie să vorbesc cu ea.
Ca să pun capăt agoniei.
Pun eu capăt agoniei.
Big te-a iubit. Erați fericiți.
- Nu ai ce să nu știi. - Serios?
Cine e ăsta?
- Gogie. - Gogie.
Câinele lui Big. Altă cățea de care n-aveam habar.
- Carrie, te porți nebunește. - Asta sper.
Sper că atunci când voi sta în fața ei,
- ...mă voi simți nebună că fac asta. - Bine. Să zicem că au păstrat legătura.
De ce ți-e cel mai frică?
Doamne, nu știu de unde să încep.
Că regreta că m-a ales pe mine și nu pe ea?
Nu regreta.
Că a avut o aventură cu el ca să se răzbune pe ce am făcut?
- N-a avut. - Charlotte, nu-mi poți spune asta.
Doar o persoană îmi poate spune asta.
Ea e.
Poartă pantofi fără toc.
E cea mai disperată critică pe care am auzit-o vreodată.
O să fii bine.
Te așteptăm la colț, la Starbucks.
- Arăți fantastic! - Mersi, sunt îmbrăcată de la 5:03.
- Bună! - Bună!
Vreau să discut cu Natasha Mills.
Carrie Bradshaw-Preston. Mă cunoaște.
Bine. Încerc.
- Ia loc. - Bine. Mulțumesc.
Mă întreb de ce întârzie Carrie. Cât durează
să târăști o Natasha moartă în liftul de serviciu?
- Ce? - Îmi pare rău.
Mă uit la prea multe seriale. Vrei o brioșă?
- Nu, mersi. - Bine.
O să rămân fără baterie. Ai încărcător?
Da.
- Pe aici pe undeva. - Bine.
Bună! Îmi dai o brioșă cu afine? Mulțumesc.
- Poftim. - Mulțumesc mult.
- Mulțumesc. - Bine. Mănânci jumate.
Bine.
Deci... Ai multe manuale acolo.
- Da. - E stresant să fii iar studentă?
Acum c-am învățat pronumele tuturor, nu mai e.
- Tu și Steve, cum sunteți? - La fel.
Știi, ieri la prânz,
când ai zis că Big și Carrie erau cel mai fericit cuplu,
m-am gândit: "Eu și Steve mai suntem un cuplu?"
Adică n-am mai făcut sex. De ani de zile.
Tot nu? De ani de zile?
Ani de zile. Și cred că niciunul dintre noi nu se gândește la asta.
Singura noastră pasiune este ritualul cu desertul.
Suntem un cuplu, sau doar colegi de cameră, care au înghețată și un copil?
Dacă nu l-am avea pe Brady, despre ce am discuta? Semințe de chia?
Doamnă Bradshaw?
Sunt Amber, asistenta Natashei.
Îmi pare rău că ați așteptat atât, abia am aflat că sunteți aici.
Din păcate, Natasha nu este disponibilă azi.
E la Roma.
O zi bună!
Serios, la Roma?
- Ce e? - Cum a mers?
E la Roma.
- Roma? - Ce face?
Cum îndrăznește?
Nu e la Roma. E în clădirea aia, trei nivele mai sus.
Unu, doi, trei... Doamne, e ea!
- Ea e. - Doamne!
- La naiba! - Doamne!
La naiba!
Vai, genunchii mei! De asta am renunțat la alergat.
Arătam cu degetul spre ea.
- E atât de rău, încât e aproape amuzant. - Nu e amuzant.
Niciodată n-am fost mai umilită.
Și am fost umilită mult în fața acelei femei.
Ea ar trebui să se simtă umilită, nu tu. Ai prins-o cu minciuna.
Iar ea m-a prins cu adevărul.
Carrie...
Bună! De ce ești trează atât de devreme?
Sunt în Central Park, mă plimb.
E uimitor câte afli despre orașul tău când nu dormi.
Știai că sunt mii de oameni care aleargă în fiecare dimineață la șase?
Și toți au câine.
Știam.
- Deci iar n-ai dormit? - E ridicol. Să dorm, auzi!
De fiecare dată când închideam ochii, o vedeam pe Natasha.
Sus, pe tronul ei, uitându-se în jos la mine.
Harry! Vorbesc la telefon.
Suntem la baie. Cred că e dreptul meu.
Pot să închid. Am vrut doar să-ți zic despre diseară.
Miranda vine la spectacolul lui Che, așa că vin să te iau la opt.
- Bine. Acum unde te duci? - Cine știe?
Cred că o să urmăresc un basset...
- ...să văd unde ajung. - Bine, pa! Te iubesc.
Încă? În continuare faci pipi?
Puțini bărbați de vârsta mea se laudă cu un asemenea jet. Simte-te norocoasă!
Bine.
- Aici sunt! - Bună!
Te văd.
Ești singura persoană de 55 de ani care stă pe treptele facultății.
Și acum suntem două.
Știi, când am primit mesajul la metrou,
am crezut că ți-a fost spart telefonul.
Chiar ai mers până aici? Cu pantofii ăia?
Ăștia sunt adidașii mei.
- Cât timp ai? - Pentru tine? Tot timpul din lume.
Dar cursul începe în 12 minute, deci pune-te pe vorbit.
Ideea principală e că nu mă pot opri din mers.
Doar asta mă ajută. Și asta nu mă ajută.
E mai bine să te plimbi, decât să stai nemișcată și să simți...
tot ce nu vrei să simți.
- Și anume? - Tu să-mi spui.
Sunt foarte supărată pe Big.
Aproape uitasem cum m-am simțit cu atâția ani în urmă.
Atât de agitată, nesigură și disperată.
De parcă ce aveam n-ar fi fost destul. De parcă eu n-aș fi fost destul.
Și urăsc faptul că după toți acești ani buni,
doar asta mi-a rămas.
A distrus finalul nostru trist fericit.
Mulțumesc.
Pentru ce?
Că nu te cerți cu mine sau nu încerci să mă faci să mă simt bine.
Eu?
Să mă cert?
Nu știu despre ce vorbești.
Fă! Hai, fă!
Bună, am trecut pe la tine. Unde ești?
Încă mă plimb.
Sunt într-un loc foarte exotic pe nume Upper West Side.
La 82 colț cu Amsterdam.
Spre deosebire de celălalt Amsterdam, nu sunt lalele sau pantofi din lemn.
Încă te plimbi? Îmi fac griji pentru tine.
Ai și motiv. Sunt varză.
- Nu ești varză, Carrie... - Charlotte!
Lasă-mă să zic că sunt varză.
- Bine. - Apreciez. Sincer.
Dar nimeni nu mă poate face să mă simt mai bine.
Singură trebuie să o fac.
Și va fi nevoie să mă plimb al naibii de mult.
Dar întâi trebuie să fac pipi, așa că o să intru în magazinașul ăsta
și o să iau cafea ca să merg la toaletă fără să mă simt prost.
Și apoi o să am iar nevoie la pipi
în Chelsea.
- Am înțeles. - E un cerc vicios.
Înțeleg. Te iubesc.
Domnule Burton, vino!
Vino!
- E cineva înăuntru! - Doamne, scuze...
Doamne!
La cafenea, la biroul meu?
Unde o să mai vii după mine, Carrie. La duș, la Equinox?
Jur, a fost o coincidență.
Nici într-un milion de ani nu mi-aș fi imaginat că ai fi aici.
Nici măcar nu e cartierul tău.
Da. Știu și unde locuiești.
Ce vrei de la mine? Ce naiba vrei de la mine?
Nu prea mai știu sigur.
Dar dacă tot ești aici,
crezi că am putea vorbi un minut?
N-am un minut. Nu. Nu fac asta.
Nu mă mai pot gândi la tine. Am terminat cu asta.
Ți-am dat deja mai multe minute din viața mea decât meritai.
Da, așa e. Sunt de acord.
Acea...
Arsura arată rău.
- Nu, e în regulă. - Nu pare în regulă. Pune-i gheață.
Sunt bine.
Fiul meu are glicemie scăzută,
așa că am mereu ceva la mine.
Ai un fiu?
Doi, de fapt.
Tocmai i-am lăsat la Trinity, chiar aici.
Dar știai asta deja, nu?
Nu știam.
Mulțumesc.
Dacă are legătură cu testamentul...
Le-am zis deja avocaților că nu-i accept. Donează-i.
De ce mi i-a lăsat mie? N-am mai vorbit cu el de la divorț.
Deci nici tu nu știi?
Eu am aflat când s-a citit testamentul.
Cred că ți-a fost greu.
Tipic lui John. Mereu o ghicitoare.
Măcar pentru mine.
N-o să-nțeleg de ce s-a căsătorit cu mine, când mereu te-a iubit pe tine.
Cum e arsura?
E... mai bine.
Am întârziat. Ar trebui să plec.
Sincere condoleanțe.
Mulțumesc.
Și pentru gheață.
Și dacă contează...
Cred că banii erau modul lui de a zice că-i pare rău.
Știi, se pricepea la finanțe. Nu e...
Nu se pricepea la cuvinte.
De acord.
Și mie îmi pare rău.
Pentru tot.
Apreciez.
Dar nu-ți port pică. E de domeniul trecutului.
Dar poate ar trebui să nu ne urmărim pe Instagram.
Categoric. De acord.
Da. Deci... Am fost la multe întâlniri.
Cu bărbați.
Cu femei.
Am ieșit cu bărbați care știu să satisfacă o femeie. A fost drăguț.
Am ieșit cam cu toți de aici. Ovaționați dacă v-am tras-o.
Ovaționați dacă mi-ați tras-o.
Ovaționați dacă vreți să v-o trag.
Când ai zis "locuri VIP", am presupus că vor fi locuri.
Mulți nu știu cum să gestioneze individualitatea de gen.
Și asta din cauză că de fiecare dată când suntem reprezentați în media
trebuie să fim din altă galaxie, nu?
Sau un model slăbănog,
sau un elf magic diafan, cu un cercel nazal diafan.
Sau, atenție:
când are legătură cu cele lumești,
suntem mereu la locul unei crime. Niciodată la o petrecere.
Și mereu e doar unul ca noi.
Niciodată cu un prieten.
Doar un personaj trist non-binar
sau doar un personaj trist trans, plimbându-se.
"Sunt atât de trist și de singur. Atât de trist..."
Uite, e în regulă să fii trist și singur. Bine? Sunt destule motive să fii trist.
Dar am vești pentru nenorociții ăștia.
Nu sunt mereu tristă!
Râd. Râd tot timpul, ce naiba!
Și nu sunt mereu singură.
Am o comunitate, am aliați, am prieteni. Mulți prieteni.
Ascultați. Arătați-vă fundul la TV. Bine?
O să mirosim a iarbă când ajungem acasă.
Cum o să le explic copiilor?
Cum o să-i explic portarului?
- Ratați spectacolul! - Cred că lumea se poate descurca.
Știu asta fiindcă familia mea s-a descurcat.
Jumătate mexicană, jumătate irlandeză, sută la sută catolică.
Asta înseamnă... Înseamnă mult orez și mătănii.
Era Ziua Recunoștinței când am mărturisit în fața familiei și am zis:
"Familie?
Vă iubesc.
Și vreau să știți...
că sunt queer. Și non-binară.
Și bisexuală."
Și ei au zis: "Ce drăguț! Poți să pleci? Nu vedem meciul."
Să plec. Și mi-am zis: "La naiba!
La naiba! Asta-i tot? Rezervasem patru ore pentru asta. Dar în fine."
Bine.
Serios, am mare noroc cu familia mea.
Familia mea mă iubește!
Familia mea mă iubește și mă acceptă, dar să nu le stric meciul.
Fiindcă familia mea mă iubește,
nu înseamnă că nu simte confuzie. Da?
Sunt ca un episod din Mistere neelucidate. Atâta confuzie!
Bine? Da.
Nu știu, cred că toți simțim așa zilele astea.
Știți? "El, ea, ei, vă rog să-mi spuneți ce căsuță să bifez!"
Dar știți ce zic?
Mai bine simți confuzie decât certitudine.
Fiindcă... Nu?
Nu?
Fiindcă atunci când ai certitudine, nimic nu se poate schimba.
Și toți avem ceva ce trebuie schimbat.
Unii au ceva ce trebuie neapărat schimbat. Deci faceți schimbări.
Schimbați.
Schimbați mizeria asta.
Dacă nu sunteți fericiți cu cine sunteți, ieșiți din cutie și schimbați.
Schimbați!
Schimbați adresa, schimbați serviciul, răzgândiți-vă,
schimbați-vă genul, schimbați-vă bluza.
Serios, frate, schimbă-ți bluza. Banana Republic nu mai vinde modelul ăsta
de vreo cinci ani.
Deci zic doar,
tuturor celor care sunt atât de siguri...
tuturor celor care fac televiziune și care scriu la ziare și reviste,
și celor care fac știrile și tuturor celor care vor ca noi să fim singuri și triști.
Vreau doar să zic: să-mi sugeți pula!
N-am pulă. Dacă aș fi avut, aș fi făcut acest spectacol acum cinci ani.
Noapte bună, America!
BIFAȚI CĂSUȚA
Bun, nu?
Trebuie să merg în culise să salut repede, apoi putem pleca.
Și petrecerea de după? Avem brățări VIP.
Nu.
Dar...
Zice că Hector se apropie.
Bună, Rose, scumpo.
Am vrut să te aud.
Să mă asigur că știi cât de mult te iubesc.
Nu, atât.
Da, poți să te întorci la Mario Kart.
- E al nostru, Charlotte. - Bine. Pa, scumpo!
- Sigur nu vrei să te așteptăm? - Categoric.
- Vine și mașina mea în două minute. - Bine.
Să ajungi în siguranță.
Mersi din nou, a fost foarte distractiv. Te iubesc.
- O ador. Salut! - Hector, chiar ai reușit.
Pa! Să ajungi cu bine acasă.
Îmi iubesc viața!
- Haideți! - Vă iubesc.
Bine.
Rambo!
- Carrie a zis că mergeți acasă. - Păi mergeam.
Dar îmi tot răsuna în minte vocea ta zicând: "Schimbă!"
Sunt ca un roboțel, care se duce acasă în fiecare seară.
Mi-ar strica să mai variez puțin?
Ai fost super astă-seară!
Dar ce-ai zis e adevărat. E greu să te schimbi.
Trupurile inerte rămân inerte.
Trupurile în mișcare continuă să se miște. Ai dreptate.
Da, sigur n-am zis ultima parte.
Nu. Ăsta-i...
Sir Isaac Newton.
Scrie pe una din sticlele mele de apă.
Ai fost uimitoare! Uimitoare!
- Ești un profet al comediei. - La naiba!
Bine, fă-mi o favoare.
Taci. Și respiră.
Bine.
- Pot să mai zic ceva? - Cred că ai nevoie de niște iarbă.
Nu cred. N-am fost niciodată bună la asta
și am tendința să abandonez lucrurile la care nu sunt bună.
Pot să trag în tine?
Adică să sufli...?
Bine.
- Cum a fost? - Perfect. Zgomotos.
O mare pauză de la tot.
Mă bucur.
Pot să-ți zic ceva ce am pe suflet?
Da, cred că da.
E vorba de Miranda, de faptul că bea.
Știu că are multe pe cap, dar cred că are o problemă.
Doamne! Serios?
Adică nu bem toți prea mult?
În ultima vreme avem multe motive să bem.
Dacă e să vorbim despre asta, trebuie să beau ceva.
E diferit.
Ieri i-am găsit în rucsac trei sticluțe de votcă.
Goale! Trei sticluțe de votcă.
Asta-i ciudat.
Poate a dat o mică petrecere în rucsac.
Astă-seară, înainte de spectacol, a băut două pahare de vin.
Poți să nu mai observi lucruri?
Aici e bine.
Mulțumesc.
Doamnă Preston!
Intrați?
De fapt, Joe, cred că o să mă plimb puțin.
Prea bine, doamnă.
Și pur și simplu...
M-am dus pe jos acasă.
Subtitrare: Retail